У чиїх списках ховаються тіні ПР?
![](/img/pr_b.jpg)
Відколи незабутній Віктор Федорович, спакувавши манатки, гроші, картини й коханку з песиком, накивав п’ятами в безкраї донські степи, минуло чимало часу, але дух його й досі витає над Україною як прокляття. Багаторічна невтомна праця не перестає давати плоди, проростаючи метастазами в найнесподіваніших місцях, а вихованці та соратники, оговтавшись від переляку, знову взялися до роботи.
Утім, найцікавіший кандидат чомусь не входить у першу десятку, а записаний під № 12. Це екс-глава януковичівської Адміністрації Сергій Льовочкін. Чому так далеко сховався? Може, щоб зайвий раз не маячити, не псувати й без того прекрасну картинку, а може, один із головних спонсорів проекту, таки знає що робить. Бо навряд чи такий професійний політгравець облюбував би непрохідне місце. Мета цієї «компашки», за словами її пастора Бойка, «зберегти Україну, захистити її громадян і відновити мир на її землі». Гарно сказано, зовсім не по-дебільному. А ще вражає відвага, як не крути, ці хлопці й дівчата – одні з небагатьох, хто ризикнув іти відкрито.
Є, щоправда, ще Сергій Тігіпко, який теж не маскується за чужими спинами, а підбирає всілякий непотріб. Але це в нього карма така, він-бо власник «Сильної України». Відмовившись долучитися до Опозиційного блоку, Тігіпко мабуть зробив правильно, бо, згідно з рейтингами, має шанси зібрати 7–8% голосів громадян, хоча, повпихавши у список усіляких сумнівних персонажів, таки дещо ризикує. Взяти хоча б Валерія Хорошковського під № 2, людину нелегкої долі й непростої політичної орієнтації, котру будь-якої миті можуть зняти з реєстрації тільки за те, що вона досить довго не проживала на території України, як того вимагає закон і як уже зробили з екс-генпрокурором Піскуном.
Утім, Хорошковський – це ще квіточки: на відміну від інших кандидатів він принаймні не заплямував себе участю в побудові самодержавної тиранії Віктора Федоровича. Як повідомляє рух «Чесно», що моніторить нардепів та охочих ними стати на предмет відповідності цьому високому статусові, під крилом «сильного» Тігіпка окрім нього самого в нову Раду мають бажання повернутися ще вісім персонажів, які підтримали 16 січня скандальний пакет диктаторських законів тодішнього президента. Це й соратниця Сергія Леонідовича, № 3 у списку, кавеенниця Світлана Фабрикант, і № 7 Лариса Мельничук, член молодої команди Черновецького, і № 9, баскетболіст Олександр Волков, і бізнесмен під № 10 Олег Шаблатович, і № 11, автомагнат Таріел Васадзе, якому приписують спонсорування грузинської мафії, і № 14, фігурант справи Гонгадзе Микола Джига, і № 17 Василь Поляков, бізнес-партнер іще однієї цікавої особи – Дмитра Святаша, з яким вони, подейкують, кинули французький УкрСиббанк аж на $100 млн, ну і № 21 Геннадій Федоряк, благодійник із Буковини. Всі, як бачимо, серед прохідних.
Лакмус
Теоретично люди, які проголосували за диктаторські закони Януковича, зробили Україні послугу, бо пришвидшили повалення свого шефа. Та водночас такий учинок і спосіб, у який було зроблено це добре діло, мали б стати показником профнепридатності політичного діяча без обговорення. Мали б, але інстинкт самозбереження часто сильніший за совість. Тому наявністю людей, котрі не пройшли цього тесту, грішать не лише ті політсили, що за замовчанням є сумнівно патріотичними й демократичними, як-от згадувані вже Опозиційний блок, «Сильна Україна» чи комуністи: останні теж пригріли на серці 12 прихильників диктатури, що в принципі й не дивно. Дивує радше фігурування в компанії президента такого персонажа, як Владислав Атрошенко, котрий теж має подібний грішок за плечима. Він, щоправда, йде у 206-му окрузі мажоритарником, але чітко позиціонує себе як гравця від Блоку Петра Порошенка. Що це: підстава чи недогляд? Але чому, власне, дивуватися.
Ім’я їм легіон
Навіть поверхово проглянувши партійні списки, неважко зрозуміти, котрі саме політсили чи угруповання ставлять собі за мету не так виграти вибори задля якихось там благородних діянь, як провести до Верховної Ради свої цінні кадри. Навіщо – то вже інше питання: когось – щоб уберегти від напасті, а когось – для виконання завдань спонсорів. Тут принаймні все мінімально прозоро. Гірше з мажоритаркою. Отам зібралась компанія, якою міг би пишатися будь-який знаменитий цирк. Лише на цьому етапі охочими продовжити своє блазнювання в поважній ролі нардепа, за даними політолога Ярослава Юрчишина, виявились аж 58 колишніх шанувальників Віктора Федоровича. Із легендарних імен серед них можна надибати в Житомирській області коняра Володимира Пехова у 64-му окрузі та смітникового гурмана Віталія Журавського в 66-му; в Запоріжжі – власника «Мотор Січі», який відмовлявся припинити постачання продукції для окупаційної російської армії, В’ячеслава Богуслаєва у 77-му окрузі; на Кіровоградщині – творця прокремлівської парламентської групи «За мир та стабільність» Віталія Грушевського в 101-му. Додаймо до них «підрахуя» Сергія Ківалова, співавтора закону про мови, у 135-му окрузі Одеси та хресного батька «тендерної мафії» Антона Яценка у 200-му на Черкащині. А ще ганьбу Харкова: «юне дарування», соратника юриста Портнова Валерія Писаренка у 168-му окрузі, Дмитра Святаша, який просив Януковича силою розігнати Майдан, у 170-му та Олександра Фельдмана у 174-му, а ще скупника тушок Ігоря Рибакова у 207-му і, звісно ж, Миколу Рудьковського, любителя політати з коханками бюджетним коштом до Парижа, у 210-му окрузі Чернігівщини. «Майже в кожній області є свій «кривавий гречкосій», – констатує Юрчишин.
Рух «Чесно» має трохи інші дані. За результатами їх попереднього дослідження станом на 20 вересня, серед кандидатів у народні депутати України від партій та поміж самовисуванців виявлено щонайменше 78 осіб, які є фігурантами антикорупційних розслідувань, та 55 тих, хто підтримав своїм голосом диктатуру. Щонайменше 33 такі постаті самовисунулись, а решта йдуть за партійними списками. Активісти переконані: ці громадяни не мають права балотуватися до наступного парламенту й повинні політично відповісти за свій учинок, що було б логічно але самі претенденти на мандат так не вважають. Скільки їх іще набереться до закінчення реєстрації, можна тільки гадати.
Карколомні перевтілення діячів минулої епохи, які ми нині спостерігаємо, не лише чудово демонструють усю феєричність ситуації, а й не менш прозаїчно вказують на те, що люди не здатні змінюватися, принаймні ці. Їхні відшліфовані роками принципи та спосіб сприймання світу просто не дають змоги таке робити. Це рівнозначно самогубству.
Реванш зразка 2010-го допустити однозначно не можна. Та його ніхто й не дозволить. Але не можна і пригальмувати процес зміни та очищення країни від баласту, давши шанс повернутись у владу всім тим, чиє місце на смітнику. Вірус, яким Янукович (та й не лише він) заразив країну, виявився сильнішим, ніж сподівались, і, щоб його позбутися, замало перегорнути сторінку, провівши вибори та ротацію чиновників. Ситуація знову вимагає участі й відповідальності кожного. Ціна байдужості може виявитись критично високою.
![](/local/banner/IMG_20240904_131956_149.jpg)